Metalopolis již 20 let pravidelně přináší informace a články převážně související s metalovou hudbou. Často však zavítáme i do jiných než metalových anebo vůbec hudebních oblastí a nezřídka tak nabízíme i obsah mimo hlavní záběr našeho webového magazínu.
Nevím kolik je skupin, které si jako své moto a směřování zvolily evoluci. Některé mají hned od začátku jasno, jiné prochází vývojem tak nějak nevědomky, některé tápají a bloudí od čerta k ďáblu. Kapel, které prochází trvalým, jakoby přirozeným vývojem a současně se neustále posouvají výše, zas tolik neznám. Nottinghamští PALM READER k takovým ale jednoznačně patří. I sám kytarista Andy Gillan s oblibou prohlašuje, že se stále snaží posouvat jako hudebníci, což se jim jednoznačně daří. Než se dostaneme k nové nahrávce, pojďme se na tu jejich evoluci podívat krok po kroku, desku po desce:
(Začínáme, je třeba šokovat a pořádně to roztočit. Ať všichni vidí co jsme zač, bradu nahoru, ruce v pěst. Mazlíčky nebrat.)
„Bad Weather“ (2013) - hrubá hardcore řežba občasně odchýlená do post hardcore směrem k poloze blízké CULT OF LUNA, většinou ale zabaleno do minimalistické stopáže a zběsilého úprku k rychlým koncům. Krutý vokál nenaznačoval nic z budoucí variability.
(Je potřeba víc. Jenom běsnění nestačí. Vezmeme to zeširoka, ať to má říz. Od severu k jihu, od podlahy ke stropu. Vše se hodí, jen ať to je pestrý.)
„Beside The Ones We Love“ (2015) - úspěšný pokus rozvinout skladby do větší šířky, odvaha překračovat mantinely a schopnost dotahovat nápady do větší propracovanosti. Důrazná a vyhrocená deska plná chvějivé nervní aury i záchvatů vzteku.
(Co tomu dát hlavu a patu. Vždyť hrát už umíme, netřeba se držet zpátky. Vše tak, jak se nejlépe hodí, tam, kam se to hodí. Máme přece co říct, tak ať to všichni slyší. Netřeba se bát i melodií.)
„Braille“ (2018) - evoluce pokračovala a divoká agrese se dostala definitivně pod kontrolu. Pestrost co do vlastních hudebních postupů tak i tempa. Dusivý post hardcore s přesahy. Josh McKeown začal s hlasem výrazněji pracovat, a i když to ještě občas zaskřípalo, emocionální stránka najednou vytryskla jako pramen živé vody.
A jsem u aktuální desky „Sleepless“. V podstatě je velmi jednoduché konstatovat, jakým směrem se vývoj dále posouvá, hned od úvodní skladby upoutá především zvuková stránka, pohrávání si s vrstvami, do kterých jako plnohodnotné přibyly samply. Zpomalení dává skladbám přehlednost, kterou jim ale právě navrstvené samply zase berou, takže stále je to dostatečně hutné. Jenže už to těžko můžeme nazývat hardcore, post hardcore už to je také jen částečně. Přesto výrazem zde skladby stále zůstávají, jsou dusné, hrubé a nervózní i v jinak líných baladických polohách.
Na „Sleepless“ se PALM READER prostě plně ponořili do emocí a stvořili desku plnou znervózňující aury, neotřelých melodií a gradujících postupů. Dominantním prvkem se stal Joshův vokál, který stejně jako sama skupina prošel zázračnou evolucí, zajímavá barva hlasu mu zůstala, obrovsky se ale proměnila jeho variabilita a procítěnost projevu. Už to není jen nasrané vyřvávání, i když důraz a agresi si stále dokázal zachovat. Teď už je to velmi působivá jízda různými polohami a proměnami frázování. Dokáže hezky štěkavě přitlačit i jemněji protáhnout tóny, tak jak potřebují trochu metaforické texty zaměřené především na osobní pocity.
Struktury skladeb nejsou jednoduché, i zde udělala skupina další krok kupředu. Pohrává si s riffy, melodiemi a tempy, přirozeně rozvíjí motivy, i kontrastně mění polohy, vrství i zjednodušuje až do vzdušného uvolnění. Vše podřízeno náladám včetně zvuku kytar, někdy hezky čisté vyhrávky jsou střídány naechovaným tuhým riffováním. PALM READER se nebojí pohrávat si s baladami jako „A Bird And Its Feathers“, ale ani zachovat si část své historické agresivity, například v divoké „Stay Down“. Pestré je to, ale bez zbytečné roztříštěnosti.
„Sleepless“ je albem plným dynamiky a energie na jedné straně, emocí a nervozity na straně druhé. Od svých drsných kořenů tak skupina dokráčela hodně daleko a v hlavě už se mi rodí otázka, kam se chtějí pánové z Nottinghamu posunout příště? Ale oni už si nějak poradí a doufejme překvapí ještě více. Držím palce.
„Sleepless“ je výsledkem evoluce skupiny, která z drsných hardcore kořenů dokráčela až ke komplexní hudbě nebojící se kontrastů i melodií, k hudbě, která se žánrově vymkla zařazení a přitom si udržela konzistenci. Navíc tu obrovsky vyrostla emocionální stránka skladeb. Jedna z nejlepších post hardcore desek roku 2020.
1. Hold/Release
2. Stay Down
3. Ending Cycle
4. Willow
5. A Bird and Its Feathers
6. Islay
7. False Thirst
8. Brink
9. A Love That Tethers
10. Both Ends Of The Rope
Diskografie
Sleepless (2021) Braille (2018) Beside The Ones We Love (2015) Bad Weather (2013) Palm Reader (EP) (2012)
DALŠÍ INFORMACE
Vydáno: 2020 Vydavatel: Church Road Records Stopáž: 47:56
Návrat k plnšiemu zvuku skreslených gitár na vlnách pohodovej melanchólie s charizmatickým vokálom funguje opäť dokonale. Nahrávka nabitá celým spektrom emócií s fantastickým zvukom exceluje vo všetkých rozmeroch post doom/rock žánru.
Metalcore vo veľmi šťavnatej podobe! Keith Buckley, frontman pradávnych a už žiaľ nefunkčných EVERY TIME I DIE a jeho nové pôsobisko v prekvapujúco výraznej forme. Toto sa podarilo v každom jednom ohľade.
Doposud jsem se s tvorbou libereckých spíše míjel a vlastně ani nevím proč. Ty ozvěny starších LVMEN, festival emocí a hůře definovatelná těžká atmosféra dělají z nahrávky pro mě velmi chutné sousto. Jdu se zavrtat pod její povrch => další poslechy nutné!
Stoner / doom / heavy metal tradičního ražení a s "čarodějnicí" za mikrofonem není už žádné unikum. Vlastně ním není ani nová deska amerických CASTLE. Přesto však nahrávka nabídne příjemnou společnost těžký kytarových riffů a (před)pekelných melodií.
Švédská rodinná kapela se příliš nenechává svazovat žánrovými mantinely. Minule to bylo laděno hodně do folku. „Lullaby“ oživuje taneční rytmy postavené na power metalovém podkladu. Opět velmi dobré, jen je škoda, že je to pouze singl.
Jude Law jako sebedestruktivní lovec amerických nácků v temném a tvrdě tenzním thrilleru podle skutečných událostí. Australan Kurzel se s tím nesere a ve filmu, který nejvíc připomíná Sicario či Wind River, zobrazuje zrůdnost i svůdnost US fanatismu.
Zasloužený trest pro ty, kteří Todda Phillipse pasovali na Spasitele komiksu. Nesoudržná slátanina selhává ve všech žánrech, o než se pokusí, svou naivitu každopádně skrývá agresivní temnou introspekcí, která je ještě legračnější než ten psychomuzikál.